Мене звуть Мері Леннокс.
Я народилася в Індії.
Там було жарко... і дивно...
і самотньо в Індії.
Мені там не подобалося.
За мною ніхто не наглядав...
окрім моєї "айя", моєї служниці.
Батькам не було до мене ніякого діла.
Моя мати цікавилася тільки балами...
а батько був зайнятий на військовій службі.
Мене ніколи не брали на бали.
Я дивилася на них із вікна маминої спальні.
Я злилася, але ніколи не плакала.
Я не вміла плакати.
- Я забула віяло. Нічого було йти. - А мені захотілося прийти.
Мої батьки вічно думали тільки про себе.
І ніколи - про мене.
Якби я тільки могла знати...
що за мить втрачу їх назавжди.
Землетрус!
Родичі сиріт землетрусу в Індії, пройдіть до другого причалу.
Ліверпуль, Англія 6-ть місяців опісля
Мері, ми тут! Повірити не можна, так?
Яка похмура. Кажуть, жодного разу не заплакала, коли її батьки померли.
"Мери що робить навпаки... "
Номери 38 і 39...
Джордж і Емі Брент.
Номери 40 і 41...
Тімоті і Томас Берк.
- Ми тут! - Ми тут!
О, хлопчики мої, хлопчики.
Номер 43, Мері Леннокс.
Мері-все-навпаки
Як ростуть твої грядки?
Срібні дзвінки
Та серцевидки
І служниць повні рядки.
Номер 43...
Мері Леннокс.
Просто стань осторонь і все.
Номер 44...
Адам Сноу.
Мері Леннокс?
Це Мері Леннокс?
Номер 43.
Так, Мері Леннокс.
Я прийшла за нею.
Я м-с Медлок, служу економкою у маєтку Місселтуейт,
у лорда Арчібальда Крейвена,
її дядька і опікуна.
Дивна яка, ні слова не зронить.
І справді, шматок айви якийсь.
Мати в неї була красуня.
Але дочці це не передалося.
Може, вона покращає з віком.
Діти часто міняються.
Їй доведеться досить сильно мінятися.
У маєтку Місселтуейт вона навряд чи покращає.
Ходімо.
Шкода, що тобі нікуди було більше податися.
Твій дядько не буде про тебе особливо турбуватися.
Це вже точно.
Він ніколи ні про кого не турбується.
Можна подумати, що зі спиною...
в нього було мало проблем, так ще й їй треба було лізти туди і загинути.
Твоя тітка загинула, знаєш? Мама тобі не розповідала?
- Ні. - Дивно.
Не розповісти, що померла її рідна сестра-близнюк.
У мами не було часу розповідати мені історії.
Нарешті!
Ось і Місселтуейт.
Відразу відправишся кілька годин поспати.
Ти, мабуть, зовсім не відпочивала.
- Ось тобі сніданок. - Я досі в нічній сорочці.
Поїси і перевдягнешся. Новий одяг у гардеробі.
А хто мене одягатиме?
Ти що, сама не вмієш одягатися?
Звичайно, ні. Моя айя мене завжди одягала.
Нісенітниця яка.
Таку дорослу?
Що вони роблять з дітьми там, у Індії? Тебе тягали в кошику?
Як ви смієте розмовляти зі мною у такому зухвалому тоні!
У маєтку Місселтуейт тебе ніхто носити на руках не буде.
У нас і без того надто багато справ.
Доведеться тобі самій про себе піклуватися.
У цьому будинку 100 кімнат. А твоя - лише ця.
Не сподівайся побачити дядька, тому що ти його не побачиш.
Не смій нічого чіпати тут, чи розгулювати скрізь без діла.
Будинок здавався вимерлим,
немов його зачарували.
Усе було так само, як у мами в спальні.
Мабуть, тут раніше жила моя тітка.
Туалетний столик був такий самий.
У них навіть були однакові слоники з кістки.
Мамо.
Що ти робиш? Я тобі що казала?
Я чула, як хтось плаче.
- Це собаки. - Ні, це був хтось!
Плакала людина.
Нічого такого ти не чула.
Отже,
залишайся там, де тобі наказано, бо прийду і вуха відірву.
Добридень.
Я принесла тобі поїсти.
Ти навіть не доторкнулася до каші.
Не подобається?
Ти - моя служниця?
Я служу у м-с Медлок.
А вона - у лорда Крейвена.
Але я тут прибиратиму і трішки тобі прислуговуватиму.
Раз мені прислуговуватимеш - значить, ти моя служниця.
Дивна ти.
Гей, чи мені не знати.
М-с Медлок найняла мене сюди із милості до моєї матері.
Вона сказала, що за життя пані ні за що б мене не взяла.
Мене б ніколи не пустили далі за кухню...
і звісно, не в панські покої.
Припини!
Що ти робиш?
Я думала, усі дівчатка люблять лоскіт.
Що тобі хочеться надіти?
Чорне...
чорне, або чорне?
Ти що, сліпа?
Вони всі чорні.
І не смій знущатися наді мною, служниця.
Мене звуть Марта.
Не буду я тебе лоскотати. Обіцяю.
А що носять в Індії?
Коли я почула, що ти приїжджаєш, я подумала, що ти тубілка.
Що?
Ти подумала, що я - що? Ти...
Ти...
Ти - дочка свині!
Ну, не треба так вже. Я нічого не маю проти тубільців.
Моя мати каже, що ми всі - одна сім'я.
Я в житті своєї не бачила тубільця. І зраділа, що побачу.
Ти не знаєш нічого і ні про що! Ніхто з вас нічого не знає!
Будь ласка.
Не засмучуйся так.
Я і правда не знаю нічого ні про що,
як ти і сказала.
Пробачте мене, міс.
Я простачка і надто багато базікаю.
Прошу вибачення, міс.
Не знаю, коли саме твій дядько покличе за тобою.
Мій дядько?
М-с Медлок сказала, що він не захоче мене бачити.
Він захоче.
Він вирішив сьогодні з тобою не бачитися.
Коли ж я його побачу?
Завтра?
Ні. Завтра він вже поїде.
Після того, як десять років тому померла пані,
лорд Крейвен нікого не приймає.
І нікому полегшити його страждання.
Тепер він проводить велику частину часу далеко від дому.
Бідний чоловік.
Кажуть, на нім лежить прокляття.
Надінь светра, на вулиці холодно.
Але мені ні з ким грати.
Ні з ким грати?
Витягни мене звідси.
Дікон, мій братик,
гуляє по болотах один, годинами.
І тому він подружився зі всякою живністю.
Хто?
Дікон,
мій молодший братик.
Та опусти ж!
Ти навіть не уявляєш собі, як він тобою цікавиться.
Навіщо ти це робиш?
А, ось ти де!
А я вже думала, куди ти запропастилася.
Що ти хочеш сказати? Я прекрасно знаю, де я була.
Ваш шарф, міс.
Ну от.
Тепер ти готова йти гуляти.
Я нічого не бачу.
Щоб потрапити в сади,
треба пройти онде,
а потім обійти навколо будинку.
Ну, біжи. Щасливо тобі погуляти.
А що там, далі?
Інший сад?
Де ж двері?
Гей, ти там!
- Де двері в того, інший сад? - Що?
Той, де плющ. Я не бачу дверей.
А їх і немає.
Мають же бути десь двері!
Ось уже десять років туди ніхто не ходить.
- Чому? - "Чому?"
Коли вона померла, хазяїн наказав замкнути той сад довічно.
Хто померла?
Моя тітка померла.
Це був її сад, вірно?
Дивися на мене.
Відповідай же, ти!
Просто огидно, як ці люди поводяться зі мною.
Звичайно...
його-то ніякі заборони не стримають.
Лише він і буває тепер там.
Якщо ти знаєш дорогу,
покажи мені її.
Хто це там?
Він його ненавидить.
Чому лорд Крейвен ненавидить її сад?
- Нам не можна говорити про це. - Чому не можна?
Я принесла тобі подарунок.
Це тобі від моєї матері.
Це навіщо?
Хочеш сказати, що в Індії тільки і є, що слони та тигри?
Там немає скакалок?
Спробуйте сюди.
Дивися.
Тепер ти спробуй.
Спасибі, Марта. І твоїй матері спасибі.
Дивна ти.
Будь-яка інша дитина на твоєму місці...
-...поцілувала б мене. - Ти хочеш, щоб я тебе поцілувала?
- Що це? - Тепер ступай, міс Мері.
Іди, іди.
Я ніколи раніше не стрибала.
О, йому сподобалося.
От нахабний жебрак. Поглянь на нього.
А що в нім такого?
Сам не знаю чому, але...
він вирішив з тобою подружитися.
Справді?
У мене ніколи не було друзів.
Вірю.
Покажи мені.
Покажи мені дорогу до саду.
Спасибі, вільшанка.
Мені треба ще... Марта!
Треба ще пластирів! І рушників!
Бачив, що я знайшла, друг-вільшанка?
Сьогодні вранці ти добре вправляєшся.
Сьогодні смачно.
Послухай.
Ти чула?
Це вітер.
Іноді він звучить так, ніби хтось заблукав на болоті...
і плаче.
Бідне малятко Бетті Баттеруорт,
посудомийка.
У неї цілий ранок зуби болять.
Ти мені потрібна. Ходімо. Дитину на вулицю, негайно!
Ходімо ж, Марта!
Вуглинка.
Він тебе не знає. Ти налякала його.
Це я його налякала?
Спробуй. Він нічого тобі не зробить.
- Він мене вкусить. - Не вкусить.
Але він осоружний і брудний.
Ні, він м'який. Тобі сподобається.
Ну от. У мене вийшло.
Приблизно так, міс Мері.
А я тебе теж знаю. Ти брат Марти, Дікон.
Вільшанка каже, що він чекав на тебе.
Звіри довіряють мені всі свої таємниці.
Мою таємницю він тобі не скаже.
Про що, міс Мері?
Про сад.
Я вкрала сад.
Можливо, він усе одно мертвий.
- Я не вмію визначати. - А я б зумів.
Обіцяєш, що нікому не скажеш?
Обіцяю.
Нікому?
Ні єдиній душі.
Це потайний сад.
Я вмію зберігати таємниці.
- А ти скажеш, живий він або ні? - Ясна річ.
Почекай тут.
Цей сад - не мертвий.
Він такий же живий, як ти і я.
Бачиш? Це гніт.
Бачиш зелене?
Гніт?
Що таке гніт?
Живий.
Повний життя.
Влітку тут буде так багато троянд,
що тебе від них нудити буде.
Поглянь!
Є фотографія, де моя мама і моя тітка тут сидять.
Кажуть, саме так вона й загинула.
Як?
Впала звідти.
Уперше, відтоді як я приїхала з Індії...
я побачила маму уві сні.
Вона була тут,
у цьому саду,
а сад був джунглями.
Підійди до мене.
Ти примара?
Ні. А ти?
Хто ти?
Що ти тут робиш?
Я тут живу.
Хто ти?
Я - хазяїн цього будинку, коли мій батько від'їжджає.
Твій батько?
Він - мій дядько.
Ніхто не казав мені, що в нього є син.
Підійди.
Як тебе звуть?
Мері Леннокс.
А тебе як звуть?
Колін Крейвен.
Наші мами були сестри. Близнюки.
Близнюки?
Мені ніхто не казав, що в неї була сестра-близнюк.
- Чому ти плакав? - Мені не спиться.
Збий мені подушки, кузина Мері.
- Що? - Мої подушки.
Мої ковдри усі перекрутилися.
Я не вмію з цим поводитися.
Я покличу Марту, або м-с Медлок.
Чому не треба?
Медлок не дозволить тобі тут знаходитися.
Вона боятиметься, що ти мене засмутиш...
і мені стане гірший із-за тебе.
- Через мене? Я пішла. - Постій!
Залишся!
Скільки тобі років?
Десять.
Ми одного року.
Яка в тебе мама?
Вона померла.
Моя теж померла.
Бачиш он той шнур?
Потягни за нього.
Ось моя мама.
Батько не бажає мене бачити, тому що...
я зовсім на неї не схожий.
Але ти, ти на неї схожа.
Навіщо ти тримаєш її за фіранкою?
Вона занадто посміхається.
Занадто посміхається?
Як можна занадто посміхатися?
Іноді я її ненавиджу.
- Вона померла, коли я народився. - А я думала, вона померла в саду.
У саду?
У якому саду?
О, просто в саду.
Їх тут так багато.
- Справді? - Звичайно.
- Ти не виходиш з будинку? - Ніколи.
Що з тобою?
Я скоро помру.
Від чого?
Від всього.
Усе своє життя я провів у цьому ліжку.
Ти не вмієш ходити?
Ти справжня?
Мої сни іноді бувають такі справжні.
Ущипнути тебе, щоб ти переконався?
Зрозумів?
Як ти здогадалася виполоти тут бур'яни?
Мені здалося, що вона задихається. Я навіть не знаю, що це таке.
Це лілія. Лілія "Імператриця Індії".
"Імператриця Індії"?
Ці цибулини - теж лілії.
Ми розсадимо їх навколо твоєї лілії.
І у неї будуть власні фрейліни.
Це як в тому вірші:
"Мері-всі-навпаки
"Як ростуть твої грядки?
"Дзвіночки, серцевидки І служниць рядки".
Коли ми пливли на кораблі, про мене співали цю пісеньку.
Це вони були "навпаки", а не я.
Учора увечері я познайомилася зі своїм кузеном.
Ти бачила Коліна?
А ти знав про нього?
Хто ж про нього не знає.
Але майже ніхто його не бачив.
Він каже, що мати померла, коли він народився.
Вона впала з гойдалок.
Він народився раніше терміну.
Він зовсім не такий, як ти.
У нього щоки біліші за лід.
Біліше, ніж ці волоски.
Це корені.
Посади ось сюди.
Потрібно саджати ось так, міс Мері.
Як це стомливо - сидіти узаперті.
Тут занадто задушливо!
Без світла і свіжого повітря я ось-ось втрачу свідомість.
Принаймні ми можемо відкрити вікна.
Ні, відійди звідти!
Не чіпай їх.
Вони забиті.
Спори можуть потрапити мені в легені.
Спори?
Їх розносить вітер. Коли вдихаєш повітря, то ковтаєш їх.
І вони застряють у тебе в легенях.
Але доки не стала гуляти на вітру, навіть волосся у мене було тоненьке.
Твоє волосся?
- Волосся, воно ж мертве. - Якщо волосся мертве,
то як виходить, що воно росте навіть після смерті?
Ну, може, не твоє волосся! Але тоді ти, мабуть, лисий.
Не кажи дурниць.
Я помру раніше того віку, у якому лисіють.
У мене з'явиться такий же горб на спині, як у батька.
І тоді я помру.
Терпіти не можу, коли ти говориш про смерть.
Усі вважають, що я помру.
Якби так усі вважали про мене я б не стала помирати.
Ось. Надінь.
Кожен повинен таку носити. За розпорядженням Медлок.
- Але її немає, вона не побачить. - Надінь.
У мене від неї обличчя чухається.
Ну не можу я! Учора увечері я адже тебе нічим не заразила?
Надінь маску.
Припини розмовляти як раджа, увесь у коштовностях.
Я говоритиму з тобою так, як мені завгодно.
Куди ти пішла?
Повернуся на вулицю, до Дікона.
Він приручає тварин немов індійський заклинач.
Він знає все про сади.
А про сад моєї матері він теж знає?
- Що? - Ти казала, що в матері був сад.
Звідки йому про нього знати? Він замкнутий. Туди нікому не можна.
- Я накажу, і його відкриють. - Ні, не роби цього.
Чому не робити?
Якщо ти просто скажеш відімкнути двері, якщо усі знатимуть,
це більше не буде таємницею.
Хіба ти не розумієш, що йому краще залишатися таємним?
Ти маєш зрозуміти. Може ти й таємниці зберігати не умієш.
Пане Колін, ми принесли машину для ваших ніг.
Не хочу машину.
Ну, не треба так казати.
Ви ж знаєте, як це важливо для вашого кровообігу.
Ще я принесла красиву свіжу фланелеву білизну.
Сьогодні ваш батько повертається.
Він не захоче мене бачити.
Може, й захоче.
Машина ж. Гей, дівчино, прокинься!
О, я забула трави.
- Я принесу їх вам. - Ні вже, спасибі.
Минулого разу ти принесла суцільні коріння і зовсім не принесла листя.
Що ти там робиш, міс Мері?
Чому ти без маски?
Якщо тільки м-с Медлок дізнається...
Буде кінець світу.
Вона не дозволить тобі сюди повернутися.
Але ти ж тут хазяїн доки немає батька, ти можеш їй наказати...
Іди! Просто йди!
Вона подумає, що я не послухалася її.
Вона неодмінно звільнить мене.
Будь ласка! Йди!
Його світлість приїхав! Він вже тут!
Ходімо зі мною, міс Мері.
Ходімо.
Міс Мері, ваша світлість.
Спокійно.
Підійди сюди.
Тобі нема чого боятися.
Підійди.
Боже мій!
Твої очі!
Вони настільки...
Я й гадки не мав.
Почекай.
Мені жодного разу не надіслали твою фотокартку.
У мами бракувало часу на те, щоб мене фотографувати.
Медлок хоче, щоб я відправив тебе у який-небудь закритий пансіон.
Будь ласка... Дозвольте мені залишитися.
Я нікому не завдам шкоди.
Шкоди?
Якої ти можеш завдати шкоди?
Тут немає нічого, що потрібно дитині.
Мені не треба нічого такого.
Мені б тільки...
Можна мені...?
Можна мені узяти клаптик землі?
Клаптик землі?
Щоб посадити там насіння.
Щоб там що-небудь виросло.
Бери свій клаптик землі.
Але не будь безглузда і не чекай, що з цього вийде що-небудь путнє.
І я можу його вибрати де завгодно якщо він більше нікому не потрібний?
Де завгодно!
Ну... Іди! Іди!
Можеш іти.
Прощавай. Прощавай.
Я від'їжджаю до наступної зими.
Він дозволив!
Мені можна узяти клаптик землі!
Хто дозволив?
Дядько. Я прохала його, він сказав "так". Можу саджати насіння скрізь.
Блакитні квіти, рожеві квіти,
яскраво-червоні квіти, жовті квіти,
волошки, наперстянки, все що захочу.
Дощ пішов.
Дощ допоможе нашим квітам рости.
Коли в Індії йшов дощ, моя айя розповідала мені казки.
У одній такій казці був один бог, він нагадує мені тебе.
Поки він ріс,
його тримали в таємниці, щоб ніхто не міг його побачити.
Правда?
- Чому? - Тому що дядько хотів убити.
Його дядько побачив уві сні, що бог стане головним на небесах.
- І де він ховався? - Він жив з якимись коровами.
І він був не таким, як усі?
Лише зсередини.
Якщо глянути в горло, то всередині можна було побачити цілий світ.
Цілий світ не може уміщатися ні у кого в горлі.
А в нього - міг.
Але як?
Щоб світ опинився нього в горлі, він мав бути більше світу.
А ти сказала, що зовні він виглядав як усі.
Так і було. Він тільки зсередини був особливий.
- Це не схоже на правду. - І не повинно бути.
Не в цьому суть.
Якось це безглуздо.
- Ні, не безглуздо. Це чаклунство. - Не можна ж бути такою дурною.
Я не дурна!
Ти просто не розумієш. Не хочеш зрозуміти!
Не надумайся піти!
Ти не посмієш піти!
Справді?
- Я накажу, і тебе притягнуть силою. - Справді, містер раджа?
Прекрасно.
Просто прекрасно.
Тоді я навіть не погляну у твій бік.
Я дивитимуся в підлогу.
Я стисну зуби і ніколи більше нічого тобі не розповім.
Навіть про те, як я бачилася з твоїм батьком.
Ні, розповіси.
Розкажи мені.
До мене він не прийшов.
Тому я і помру, що він мене не любить.
А ось я йому сподобалася.
Але він мій батько, а не твій!
Може, він і тебе б любив, не будь ти такий грубіян.
Я не грубіян!
Ні, ти грубіян! Ти такий похмурий!
Ти навіть не відкриєш вікно і не впустиш сонця в дім.
Як же я відкрию? Там дощ йде.
- Ти й без дощу б не відкрив. - Без дощу, може, й відкрив би.
- Ти раніше не відкривав. - Отже, ніколи й не відкрию?
Я не похмурий.
Чи прийде він хоч коли-небудь до Коліна?
- Він боїться полюбити його. - Боїться любити власного сина?
Іншим разом, коли вдома, тиждень, бува, сидить наодинці.
Але Колін так хоче його бачити.
Іноді він залишається вдома довше.
Довше, ніж на тиждень?
Десять років тому,
коли померла дружина, він закрився у себе на місяць з гаком.
Колін народився таким слабким, що всі думали, він помре.
Батько не виніс би ще й цієї втрати. Він і так вже забагато страждав.
Колін... Мій бідний хлопчик.
Тої ж ночі дощ припинився і до Місселтуейту прийшла весна.
Мій бідний дядько покинув усе це,
немов утікаючи від весни.
Медлок поїхала!
Усе вийде. Зараз все вийде.
Стій, Дікон!
Стій! Вийшло!
Спускайся! Нам потрібна допомога.
Яка краса, Колін. Ти відчуваєш?
Відчуваєш?
Іду!
А як же спори? Ти їх бачиш?
О, Боже.
Будь ласка, допоможи мені.
Поклади його на ліжко.
Заспокойтеся, пан Колін. Ну, будь ласка, заспокойтеся!
Заспокойтеся. Подивися, чи не вернулася м-с Медлок.
Заспокойтеся.
Ну, будь ласка, заспокойтеся!
Міс Мері, будь ласка, не ходіть туди зараз.
У нього страшний припадок. Бозна, що він може зробити.
А мене це не хвилює. Він занадто розпещений, його треба зупинити.
Хтось же повинен його зупинити.
Гей ти, припини це! Я тебе ненавиджу!
Тебе всі ненавидять!
Ти такий егоїст! Ти найжахливіший егоїст у світі!
Це не я егоїст, а ти.
А я - хворий.
Жоден хворий не може так кричати!
Я вмираю!
Та що ти знаєш про смерть?
- Моя мати померла! - А у мене обидва батьки померли!
У мене буде горб на спині. У мене буде горб, як у батька!
Це хазяїн Колін! Хазяїн Колін!
Ходімо швидше, Джоне. Швидше.
Немає у тебе нічого, окрім кісток, що стирчать.
Це тому що ти такий худий.
Боже, це що ще таке?
Геть від нього, мерзенна дівчинка! Ти вб'єш його!
- Нічого я йому не зроблю! - Вона моя кузина!
Допоможи мені.
Тримай його руки догори.
Марта, зупини цю дівчинку!
Немає у нього ніякої пухлини!
- Це ти впустила сюди мерзотника? - Ні, мем.
Ти не послухалася мене!
Із тобою покінчено. Живо забирайся додому.
Але я їй нічого не розповідала.
Та що ж це таке?
Це я вас звільню, тільки посмійте її прогнати!
Негайно, Медлок - геть звідси! Я хочу залишитися один із кузиною.
Незрозуміло?
Я наказую вам вийти геть!
Наказуєте - мені?
Геть!
Ну що ж.
Якщо це вбереже вас від шкоди, що ви наносите собі істеричним виском.
Але я обіцяю вам...
Може, я й не хворий зовсім.
Я нічого такого в тобі не бачу.
Ти просто слабкий.
Думаєш, мені можна виходити?
А як же спори і таке інше?
Ніколи не чула про спори.
Якби я вийшов на вулицю,
можливо, ми б змогли знайти двері у сад моєї матері.
А якщо ми знайдемо ці двері,
ми зможемо увійти всередину.
Що з тобою?
Я не наважувалася тобі сказати.
Це все тому, що боялася тобі довіритися.
Про що?
Я була в таємному саду.
Я знайшла ключ ще кілька тижнів тому.
Продовжуй. Розповідай.
Коли відкриваєш двері, то нічого не видно.
Тоді спускаєшся по кам'яних сходинках.
І коли ти вже внизу, то опиняєшся серед квітів.
Щодня там розпускаються нові квіти.
Це магія якась.
У звірів з'являються дитинчата.
Я йду гуляти, в кріслі.
А якщо свіже повітря дозволить,
то гулятиму щодня.
Ну, не щодня, пан Колін.
Поки я гуляю, щоб нікого й близько не було.
Нікого зі слуг, жодного садівника. Усім все ясно?
Як кажуть в Індії,
коли хочуть відіслати слуг?
Слід сказати:
"Я все сказав. Всім на вихід".
Я все сказав.
Всім на вихід.
І пам'ятайте,
це дуже важливо.
Назад.
Ви залишаєтеся тут, Медлок.
- Але хазяїн Колін... - Ви залишаєтеся тут!
Та зніміть ці безглузді штуки!
Що від них тепер?
Ідіть у дім.
І це всі твої звіри?
Все, небезпека минула.
Давай швидше, Дікон! Швидше!
Швидше, Дікон! Ще швидше!
Швидше!
Ось ми й на місці.
Пішли з нами, Кряк.
Мені шкода, що я не можу допомогти.
Не хвилюйся. Ти в нас не встигнеш озирнутися, як почнеш ходити.
Я? Ходити?
Думаєш, в мене вийде?
У тебе такі самі ноги, як у інших.
Але я й подумати не міг, що я...
Заплющ очі, Колін.
Я вже там?
Майже.
Можна!
Так.
Я так собі і уявляв.
Коли ми тут були вперше, ставок зовсім заріс.
Правда?
Бачиш онде ту квітку?
Це волошка. Онде - гніздо вільшанки.
Онде я знайшла "Імператрицю Індії".
Це я посадила усі ці цибулини і насіння.
Завтра я знову сюди прийду.
І післязавтра.
І після післязавтра.
Бачиш?
Спочатку виполюєш бур'яни,
щоб дати більше місця квіткам.
Злазь звідси.
Це лише черв'як.
А зовсім не "фу".
Бачиш? Він їх теж любить.
Хто це?
Що ти тут робиш?
Як ти сюди потрапила? Жахлива маленька проноза!
Із першого погляду терпіти тебе не міг.
Це вільшанка показала мені вхід.
Чи знаєш ти, хто я?
Хто ви?
Ви - маленький каліка.
- Якщо у нього і є горб... - Я не каліка!
то не більше за шпильку.
Так у вас не крива спина?
І ноги теж не криві?
Хто сказав, що в мене ноги криві?
Ніхто такого не міг сказати.
Ти зможеш.
Поглянь на мене.
Гей ти, поглянь.
Ми тебе не звали, але раз вже ти тут.
Нікому ні слова про це.
І я іноді зватиму тебе допомагати нам.
Я бував тут і раніше, коли мене ніхто не міг бачити.
Ваша матінка...
так любила цей сад.
Вона просила мене наглядати за її трояндами.
І ніколи не просила нікого іншого.
А коли її не стало, було наказано нікому сюди не ходити.
Але я все одно приходив.
Її накази важливіші.
Отже, ти вмієш зберігати таємниці.
Заходь сюди. Тільки швидко.
О, хлопче...
Так, сер. Хвилину, сер.
Я зустріну його біля дверей.
Це ти твориш усі ці дива?
Ні. Це ти.
Це як у тій казці, цілий світ ось тут.
Саме так воно і є.
- Я б на тобі одружився. - Що?
Ми ж кузени!
А мені все одно.
Хочу, щоб ми завжди були разом.
Ми і є разом.
Назад.
До завтра!
Завтра я повернуся.
Що з ним?
Що він хоче?
Він відбився від матері.
Голодний.
Йому лише кілька днів від народження.
Щойно навчився ходити.
Можеш потримати його, якщо хочеш.
Тільки обережно, хазяїн Колін.
Звідки він взявся?
Три дні тому,
я пішов на болото.
Чую - в кущах хтось бекає.
Тоді я став шукати. Шукав, потім...
іще шукав, і раптом нарешті бачу щось сіреньке на камінні.
Тоді я заліз туди - а там цей малюк.
Ну, йди.
Іди, іди.
Дай мені руку.
У тебе вийде.
Вийшло! Ти можеш ходити!
У мене вийшло! Вийшло!
Я можу!
Ти хто - примара?
Це я!
Медлок може тебе почути.
Ну й нехай, тоді не треба буде більше її боятися.
Якщо вона побачить, що ти ходиш, вона знепритомніє.
Як ти сюди потрапив?
Я сам знайшов дорогу.
Ти підійнявся по сходах?
Я хочу, щоб з батьком вийшло так само.
Хочу зробити йому сюрприз.
Саме так.
Я хочу, щоб він побачив мене раніше за всіх інших.
Знати б тільки, як його знайти.
Медлок напевно знає.
Ми могли б викрасти у неї адресу.
Я прикинуся, що у мене припадок і коли вона прибіжить...
У твого батька я бачила стіл.
Там була купа паперів. Може, й адреса там.
Я шукала, але адреси не знайшла.
Зате я розкрила ще одну таємницю мого дядечка.
Це моя мама.
Це, здається, мій батько.
Це я.
Здається, вона красуня.
Увага!
Дивимося сюди.
Посміхаємося.
Сядь на гойдалки, Дікон.
Дивіться одне на одного.
А тепер на мене.
Давай, Дікон!
Припиніть!
Я здоровий.
Напишіть батьку, щоб він повернувся.
Я не вважаю, що ви здорові.
У вас занадто частий пульс.
І явні ознаки лихоманки в очах.
Джон, принеси лід.
Щоб ви з кузиною собі не уявили, ви як і раніше доручені мені.
Батько довірив вас моїм старанням і я маю намір робити свою справу.
Боже, погляньте на ваші ноги. Вони почервоніли і розпухнули.
Давай, Уїлл.
Якщо я настільки хворий треба послати за батьком.
Ви залишаєтеся в ліжку. Вам забороняється виходити в сад.
Дайте мені адресу, я сам напишу йому.
Нікому ви нічого писати не будете.
Дайте ж адресу.
Ну все, з мене досить.
Через цю погану дівчинку і шкідливу дію сирого повітря,
з вами зробилося бог звістка що.
У вас може початися згортання крові.
Вона, мабуть, перевертала ваше крісло.
Я не потерплю цього. Більше не потерплю.
Нічого в цьому дусі я не потерплю! Ходімо, Джон.
Відтепер я триматиму вас нарізно, дітки.
Він - тяжкохворий хлопчик.
Я витратила надто багато часу і сил на порятунок його життя,
щоб так узяти і дозволити вбити його настирливій дівчинці.
Ходімо.
Тепер можна.
Усі розійшлися.
Бен чекає нас біля воріт.
Спасибі.
Ми тут творитимемо чаклунство.
Коли я виросту, я вчиню великі відкриття.
І зараз я зроблю перший експеримент.
Хай буде так.
"О, магія велика
Прийди, до мене, прийди!
Направ батька сюди, і дух
Його звільни!
О, магія велика
Прийди, до мене, прийди!
Направ батька сюди, і дух
Його звільни!
О, магія велика
Прийди, до мене, прийди!
Направ батька сюди, і дух
Його звільни!
О, магія велика
Прийди, до мене, прийди!
Направ батька сюди, і дух
Його звільни!
Вперед!"
Де ти?
У саду! Я в саду!
Я в саду!
Я в саду...
разом з Коліном!
Я маю їхати.
Я повинен їхати. Негайно!
Я повинен поїхати увечері. Приготуй мені рахунок.
М-с Медлок! Його світлість тут!
Його світлість?
Де він? Де?
На вулиці.
Зніміть це з мене.
Знімете ви чи ні?
Зніміть же, нарешті!
Та що ж таке!
Ласкаво просимо, сер. Ви так несподівано...
А я взяв і приїхав. Де мій син?
У своїй кімнаті, зрозуміло, ваша світлість.
Марш на кухню, соромітниця!
Де мій син?
Тут, мілорд.
Має бути тут.
Що сталося?
У всьому винна ця дівчинка, мілорд.
Вона влаштувала тут сущий розгром.
Я намагалася приборкати її.
Її необхідно відіслати геть, мілорд.
Вона доведе хазяїна Коліна до смерті...
немає сумнівів.
Ведіть мене до неї.
Їй діла немає до його крихкого здоров'я. Робить, що заманеться.
Ви тримаєте її замкненою?
У мене не було вибору, мілорд.
До такої міри вона розпустилася.
Мері?
Твій дядечко приїхав.
Прошу пробачення, мілорд.
Вони, напевно, в саду.
У саду?
Як це можливо?
Цього не може бути.
Я старалася, як могла, сер.
Правда.
Але те, як ця дитина опиралася мені...
Замовкніть, Медлок!
Вона лише дитина.
А відповідальність я покладав на вас.
Я звільняюся, сер.
Я сьогодні ж поїду.
Не треба!
Раз, два, три, чотири, п'ять ти йдеш мене шукати.
Лови мене!
Упіймай мене!
Де ви?
Неймовірно.
Ти приїхав.
Заклинання подіяло.
Цей сад...
Дозволь, я покажу тобі.
Це Мері знайшла ключ, відкрила двері і зайшла сюди.
А я нікому не потрібна!
Тут вільшанка звила собі гніздо.
Бачиш пташенят?
Вони скоро почнуть літати.
А ось тут я вперше пішов.
Я сам був як пташеня.
Чому ти сидиш тут одна?
Він нікому не був потрібний.
Хто не був потрібний?
Цей сад.
Твоя правда.
Я хотів ніколи більше його не бачити.
Ви й Коліна не хотіли бачити.
Ти повернула нас до життя, Мері.
Ти вчинила щось таке, що я думав, вже ніхто не зможе зробити.
Не бійся.
Я не стану його більше забивати.
Повір мені.
Спасибі.
Покличемо Коліна?
Ну, що там?
Ти їх бачив?
Ой, дивитеся!
Хазяїн Колін.
Він ходить.
Ось так прокляття було зняте.
Дядько навчився сміятися, а я навчилася плакати.
А потайний сад тепер завжди відкритий.
Відкритий...
і пробуджений, і живий.
А якщо подивитися з правильного боку,
то виявиться, що цілий світ - той самий сад.